Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Marea Britanie intră în izolare.
Oamenii îşi pot părăsi casele cu motive foarte limitate...
UK a aplicat cele mai dure restricţii
de când a apărut coronavirus.
Situaţia pare imaginată de scriitori de science fiction
după un dezastru apocaliptic.
24 MARTIE 2020
Să nu cari nimic, micuţule, da?
Hai, ia asta.
PRIMA ZI DE IZOLARE NAŢIONALĂ
Nu în sufragerie!
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 422
Singurul lucru care ne ţine împreună e copilul nostru.
-Arthur. -Micuţul Artie.
-Îl cheamă Arthur. -Dacă nu era micuţul Artie,
-eram despărţiţi deja. -Adevărul este
-că nu ne putem suporta. -Nu ne placem.
Deci, izolarea,
fiind în aceeaşi casă cu el...
Singurul lucru care face suportabil traiul cu ea
este că ştiu că pot pleca zilnic.
Simt exact la fel.
Să-mi iau la revedere de la tine
-e cea mai bună parte a zilei. -Fiind în cameră...
Şi când mă întorc şi o văd... La naiba!
E o tristeţe şi o scârbă amestecate împreună.
Urăsc faţa ta.
-Faţa mea? -Îţi urăsc faţa.
-Urăşti faţa mea? -Urăsc faţa ta.
Vrei să spui că sunt neatrăgătoare?
E foarte atractivă. Doar că îţi urăsc faţa.
Eu îl văd ca pe un cancer.
N-o suport, ochii poate.
Nu de piele sau testicule, ci unul foarte rău,
de exemplu de ficat, pancreas.
O fii din cauza obrajilor?
E colorectal,
când mă gândesc la tine, simt acelaşi lucru
ca atunci când mă gândesc la cancerul tatălui meu mort.
-Exact la fel. -Sunt buzele!
-Buzele ei! -Am buze grozave.
Ştiu. Sunt fantastice.
Doar că nu le sufăr.
N-ar fi trebuit să fim împreună.
-O tâmpenie. -Suntem foarte diferiţi.
Dar te gândeşti că "contrariile se atrag".
-Eşti atras în... -Ştii ce se mai atrag?
-... hormonii. -Criminalii de victime.
... intoxicaţia şi sexul.
Doamne, numai gândul...
-Să fac sex cu tine este... -Ştiu, ştiu.
Şi din punct de vedere politic, suntem diferiţi.
Eu cred în munca grea.
Toată lumea crede în munca grea.
În timp ce ea este o socialistă de modă veche.
Aşa e mama. Vorbeşti despre mama mea.
Nu m-ai înţeles niciodată.
Sunt moderată.
Nu cred în exploatarea muncitorilor din această ţară.
Muncitorii?
Ce ştii tu despre ei?
Eu fac parte dintre ei.
Crescut de ei. Ei nu sunt ceea ce crezi tu.
Nu e vorba de cine cu peşte şi cântece.
Muncitorii sunt oribili.
-Urăşti oamenii. -Urăsc leneşii.
Aceia dintre noi crescuţi în clasele superioare...
-Doamne, ascultă asta. -Elita de intelectuali.
Tatăl meu a fost dentist!
Te-ai realizat singură? Eu am făcut-o.
M-am ridicat singur, prin muncă grea.
Doamne, derulează!
Da? Eşti din Kilmarnock, nu Compton.
Eram săraci. Am ajuns sus, am ieşit de acolo.
În acel moment m-am gândit: "E drăguţ, e conservator".
Nu sunt conservator.
Ai votat aşa la toate alegerile de când ne ştim.
Am votat cu Tony Blair.
La naiba, putem să nu vorbim despre politică, te rog?
Ne facem griji pentru mama.
-Trebuia s-o aducem aici. -Nu mai repeta.
-E acolo? Am luat o decizie... -Nu mă "repet".
Nu asta fac. Ştiu că am luat o decizie.
E pe cont propriu.
-Şi micuţul Artie... -Arthur.
O are doar pe ea şi mi-a plăcea să o păstreze.
În plus, nu sunt mulţi oameni care îl înţeleg.
-Are îngrijitori. -Sunt îngrozitori.
Nu sunt groaznici. Sunt suprasolicitaţi.
Vin la ea timp de 45 de minute, de trei ori pe zi.
Îi dau nişte paste la microunde,
schimbă punga de colostomie şi stau pe telefon.
Asta a fost una... A fost o singură fată.
Şi unele dintre ele sunt uimitoare.
Apropo, sunt plătite prost.
Lucrează de dimineaţa până la zece noaptea.
Merg de la client la client
Şi dacă au pauză între clienţi
nu sunt plătite pentru asta.
Mai puţin decât salariul minim.
Nu mă iau de asta.
Unele sunt uimitoare.
Dar unele nu sunt şi nu fac parte din familie.
Şi încă un lucru, călătoresc. E în regulă?
Nu ştiu.
Poartă măşti în autobuz?
Am văzut oameni purtând măşti.
Ne sfătuiesc să nu purtăm măşti.
Şi dacă sunt în transportul public
şi devin purtătoare?
În alte ţări se poartă mască. N-ar trebui şi noi?
-Nu ştiu! -Asta zic şi eu.
Nimeni nu pare să ştie nimic...
Nimic.
La naiba!
Am încercat s-o punem într-un azil, eu şi sora mea.
Frumos loc. Are tot ce trebuie.
Nu încercăm să scăpăm de ea.
Dans dimineaţa, dializă renală seara.
Ştie că nu încerci să scapi de ea.
Când ne-am dus acolo, a spus
că încercăm să scăpăm de ea.
E un personaj colorat.
Vrem doar să fie îngrijită.
Da. Ambii mei părinţi sunt morţi, deci, mulţumesc lui Dumnezeu.
Uite, eu sunt...
Îmi pare foarte rău.
Bine? Trebuie să mergem mai departe.
Şi Dumnezeu ştie cât timp va dura asta.
Totul e atât de confuz.
Nimeni nu pare să ştie ce se întâmplă.
Situaţia pluteşte de la sine
şi toţi adulţii au luat-o razna.
Iar oamenii, sunt incredibili.
-Incredibili! -Ce e cu oamenii?
Continuă!
-Las-o baltă, o să începi... -Haide.
-Nu, scuze. -Ca să funcţioneze,
-trebuie să... -Ce?
-Ei bine, să vorbim. -Noi?
Da. Cred că da. Tu nu?
Vrei să vorbesc?
Presupun că da. Nu trebuie s-o facem?
-Măcar un pic? -Da, bine.
Asta a fost ieri chiar înainte de a anunţa izolarea,
eram la Tesco. Îl ştii pe cel din colţ?
-Da... -Eram la Tesco
şi eram acolo, da?
Şi era super curat.
Adică cristal, da?
Vreau să iau vinete.
-Să fac katsu... -Curry katsu.
Curry katsu. Singurul lucru pe care îl mănâncă Artie.
Deci, nu erau vinete.
Nici dovlecei, nici roşii, nici morcovi.
Şi văd o angajată.
Am recunoscut-o, o mai văzusem.
Are 50 de ani şi e destul de scundă,
nu vreau să sune nepoliticos,
dar e uşor de recunoscut pentru că are nasul mare.
-O ştiu. -Ştii care e?
E grozavă.
Iese din spatele perdelelor ălora de plastic
şi când o face,
văd o ladă întreagă,
plină cu vinete.
O grămadă. Îmi zic "Minunat!" şi mă duc la ea
"Scuzaţi-mă, aveţi vinete?" Iar ea zice: "Nu". Cum adică?
Îmi zice "Nu, nu mai sunt", nici măcar politicos.
Ceea ce este neobişnuit pentru că ea e drăguţă.
Deci, mă duc înapoi şi zic "Scuzaţi-mă,
s-a întâmplat să văd dincolo de perdele
şi am observat o ladă de vinete."
Iar ea zice: "La naiba! Nu".
Speriată că se gândeşte că va avea o "situaţie"
sau ceva de genul asta.
Şi îmi spune că nu-mi poate da de acolo şi eu o întreb de ce.
Îmi răspunde că managerul i-a zis să nu le scoată încă.
Zic "Bine, acum am înţeles.
Dar uite care-i treaba, băieţelul meu minunat,
e un pic ciudat cu anumite lucruri.
Şi mănâncă doar vinete.
Nu-ţi cer să scoţi vinetele
ci doar să-mi aduci trei să pot face curry katsu."
Şi ea începe...
Cu o voce scăzută,
"Dle, nu vă pot da vinete pentru că s-ar putea
ca unul dintre şoferii noştri să aibă coronavirus
şi încercăm să ne dăm seama
dacă le-a atins."
Şi credea că o să renunţ.
Dar eu insist că îi dau zece lire. Iar ea nu.
"Îţi dau 20 de lire." Ea nu, că nu poate.
"50 de lire pentru trei." Ea cică "Vă rog, nu."
"200 de lire, aici, acum."
E insistă că nu poate. "O mie!"
"Ce?"
"Îţi dau 1.000 de lire, aici, acum.
"O pot face. Îmi permit.
"Voi merge la bancomat, scot de pe trei cărţi de credit.
Mă întorc şi-ţi dau o mie în mână,
dacă îmi aduci trei vinete."
Se gândeşte, pentru că are nevoie de asta.
Cât câştigă ea? Salariul minim?
Trăieşte de pe azi pe mâine, deci se gândeşte, da?
Se uită în jur să vadă dacă o aude cineva.
Îmi zice cu o voce scăzută,
"Mi-ar plăcea 1.000 de lire sterline, chiar aş vrea.
Ar face o diferenţă pentru mine şi familia mea.
Dar nu pot, cu conştiinţa împăcată
să vă dau vinete, pentru că dacă tu sau fiul tău
sau altcineva moare, atunci ce fel de persoană aş fi?"
Şi mă uit la ea, stând acolo, şi spun:
"Nenorocită cu nasul mare.
A naibii ratată.
Ce nu înţelegi nenorocită năsoasă?
De asta tu ai slujba asta de rahat
iar eu am un Benz clasa E afară."
Am renunţat la cumpărături şi am plecat.
Dumnezeule!
-Doamne! -Ce?
Doamne!
Doar asta mănâncă!
-Eşti îngrozitor! -Voiam să fac
-curry. -Eşti oribil!
Ai spus să vorbesc. Doar asta mănâncă!
-Ce om oribil... -Ai spus să vorbim!
Nu ştiam ce o să scoţi pe gura ta nenorocită!
Mă simt groaznic acum. Mulţumesc!
-Te simţi groaznic? -Da.
Ştii ce e în mintea mea?
Ce mă trezeşte în miez de noapte
cu o sudoare rece? Este faptul că l-am iubit cândva.
Chiar am făcut-o. Cum e posibil?
Nici eu nu înţeleg asta,
de acord. Are dreptate, eram îndrăgostiţi.
-Mi se părea incredibilă. -El era fermecător.
Acum eşti respingătoare.
Eşti la fel de fermecător ca o diaree într-o halbă.
-Izolarea va fi grea. -Foarte grea.
Foarte grea.
Asta e... Braţele sus!
Ştiri de ultimă oră, în ultimele câteva secunde,
8 APRILIE 2020
Primul Ministru a fost internat la terapie intensivă
cu simptome persistente de coronavirus.
În timp ce oraşele aflate în izolare sunt tăcute
cea mai mare şi strălucitoare lună din 2020 a apărut pe cer.
Răspândirea virusului nu avansează şi asta e bine.
Nu-mi mai da. Eşti un ticălos!
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 7097
Ciuperci.
Iisuse, da! Spune-le despre ciuperci.
Ciupercile sunt de vină pentru tot.
Ea o spune mai bine decât mine.
Totul e din vina ciupercilor.
Dacă nu erau ciupercile, nu mai eram împreună.
O spui mai bine decât mine.
Eram în anul trei. Primul an a fost simpatic, iubitor.
Fericire, iubire, armonie.
Anul doi a fost cam ţepos.
O trecere blândă la sarcasm şi ciondăneală.
Ajungem în anul trei.
Plonjare terifiantă în răceală.
-Povestesc eu? -Până acum, ne urâm unul pe altul.
Nu vrem să recunoaştem dar amândoi ştim
şi ne facem planuri independent de a pleca naibii din Dodge.
Îmi amintesc că eram la cină cu el, privindu-l mâncând şi gândindu-mă
"E cel mai rău lucru posibil."
Ce? Nu mănânc urât.
Nu e vorba că mănânci urât.
E doar faptul că mănânci. Văzându-te mâncând
făcea ca totul să fie mai evident.
Ca masticarea şi sfâşierea cărnii,
măcinarea mâncării, amestecarea cu saliva
şi apoi înghiţind în burta ta mare cu acid
s-o descompună până când nu mai e decât un cârnat maro de rahat
scos prin anus.
Vezi toate astea doar mâncând?
Nu, doar când mănânci tu.
Putem spune că nu vom continua.
Am avut o ceartă imensă înainte de ziua mea.
Imensă. Ultima picătură.
Am rezervat prosteşte un weekend surpriză.
La cules de ciuperci în New Forest.
A naibii New Forest!
Era nerambursabilă, aşa că...
Aşa că mă duce la naiba în New Forest
cu noaptea-n cap, dimineaţa,
-să mă oblige să culeg ciuperci. -Îţi arătau care sunt bune.
cum să fie culese şi fierte.
-A fost interesant. -A fost plictisitor.
Dacă aveam o relaţie bună, puteam să ne facem prieteni.
Oamenii erau groaznici.
Unii erau în regulă.
Ce zici de cel care era...
Ar fi trebuit să fie executat.
Deci, te învăţau să culegi ciuperci
şi îţi arătau pe care să nu le culegi.
Şi era o ciupercă anume şi ziceau
"Dacă mănânci asta, nu te va ucide,
dar îţi va fi foarte rău.
Vei avea crampe stomacale,
vei voma sau vei avea diaree profundă,
şi o să faci pe tine."
Amândoi ne gândeam la acelaşi lucru.
Că ne-ar plăcea să-l vedem pe celălalt făcând-o,
să-l priveşti cum se agită.
-Corect. -"Mi-ar plăcea să culeg ciuperca aia
şi să mă uit la nenorocit culcat pe podea,
căcat pe el, gândindu-se că va muri."
Nu vrei cu adevărat să se întâmple asta,
dar te bucuri că s-ar putea întâmpla.
Da. Şi apoi...
-S-a întâmplat. -Da.
Am fost otrăvit.
Aşa e.
Cineva a ales ciupercile greşite.
Seamănau bine cu cele bune.
Doar eu le-am mâncat...
Te-ai grăbit.
Tu te văitai că erai în New Forest.
Pentru că prietenul tău ciudat, Nathan, ţi-a zis de asta
şi te-ai enervat pe mine pentru că am încercat şi te-ai încăpăţânat
să le găteşti singur.
Da, uite...
Am crezut că o să mor.
-Aşa e. -Durerea a fost extraordinară.
Credea că o să moară.
Ai ceva în corp care te vrea mort.
-A fost bine, totuşi. -Am fost pe moarte.
Aproape, dar n-ai murit.
Tipul a spus că nu sunt fatale.
Ambulanţa a ajuns acolo în 90 de minute.
Da, aşa e. A durat mult. Asta a fost un pic înfricoşător.
L-am ţinut de mână tot timpul.
Da, ai făcut-o. Da, m-a ţinut de mână.
Faza e că atunci când treci prin aşa ceva,
când simţi acea panică terifiantă,
acea certitudine absolută că vei muri azi
şi persoana cu care eşti
este ultima pe care o vei vedea vreodată, te leagă.
Când treci prin ceva de genul asta, se creează o legătură.
Aşa că am decis să încercăm iar.
Cea mai mare greşeală din istoria greşelilor.
Pentru că în acel moment, din locurile însorite ale prostiei,
ne-a venit ideea să facem un copil.
Niciodată să nu iei decizii după aşa o experienţă.
Sau o experienţă adiacentă morţii.
Fătul ăla, nu era mai mare
decât un glonţ în cap
înainte de a ne aminti că nu ne suportăm.
Restul este o poveste de rahat.
-Asta e povestea cu ciuperci. -Artie, aici.
Nu e totuşi aşa rea, izolarea.
-Nu. -Au trecut două săptămâni
-o să trecem peste asta. -Aşa e.
-N-a fost plăcut. -Doamne, nu!
Încă trebuie să ne vedem, să trecem unul pe lângă altul.
Mai ales cu toată lumea veselă.
Ceea ce este nepotrivit. Ai văzut WhatsApp-ul? E intolerabil.
Twitter, Instagram. Nici măcar nu poţi...
"Suntem împreună în asta." "Vom trece prin ea."
"Învăţ să cânt la banjo."
"Am făcut o eşarfă macramé din nenorocitele de paste."
Treci peste!
S-au întâmplat multe
şi ne-a ajutat să nu fim nevoiţi,
se vorbim sau chiar, să ne observăm unul pe celălalt.
Am putea pretinde că...
-Nu există. -e în comă sau...
Afacerea mea, de exemplu, necesită multă atenţie.
-Spune-le cu ce te ocupi. -Nu începe.
-Continuă! -Nu începe cu asta...
-Nimeni nu înţelege. -Ba da.
Nu înţeleg cu ce te ocupi.
Nu este adevărat. Oamenii înţeleg.
-Hai, spune-le! -Bine.
Fac consultanţă de tip boutique.
Analizăm date
şi găsim soluţii multi-media pentru...
-Ce? -... pentru difuzarea online
a furnizorilor de marketing specializaţi în eficientizarea costurilor.
Ce e complicat la asta?
Când eram la început
şi oamenii întrebau ce face şi el răspundea asta,
eu îi lămuream "se referă la computere".
Ceea ce era amuzant. Acum o mie de ani.
Au fost multe probleme. Slavă Domnului pentru Rishi.
Tovarăşul Rishi.
Zic doar că statul a intervenit.
-E o pandemie. -Împrumuturi.
E o pandemie.
Nu este asta exact ce susţinea Jeremy Corbyn
la ultimele alegeri?
Da, te-ai luptat la ultimele alegeri
în vederea introducerii de măsuri potrivite
pentru doborârea economiei.
Nu era pandemie în 2008, atunci când banca...
Nu. N-am fost de acord cu 2008. La naiba cu 2008.
Nu există să nu poţi da greş.
Asta ar fi socialism. Acum lasă-i pe cei slabi să piară.
-Nu te deranjează pomana, nu? -Sunt împrumuturi, femeie! Împrumuturi.
Compania mea nu e slabă.
Nu. E doar de neînţeles.
Oricum, sunt multe de rezolvat, cu toate împrumuturile,
am compensat cu concediu medical,
amânarea TVA, apoi ajutorul.
Asta a fost important pentru mine.
-Am 12 angajaţi. -Şi i-ai demis.
Nu i-am dat afară.
-I-ai anunţat prin email. -L-am anulat imediat
când au venit banii.
Când guvernul le-a plătit salariile.
I-am primit pe toţi înapoi.
Cu 80% din salariu.
Atât este ajutorul.
-Poţi să-l completezi, totuşi. -Dacă ai cum.
Uite, între timp, ea încă munceşte.
Da. Lucrez la o organizaţie caritabilă, PFN.
Suntem versiunea talibană a Medicilor fără frontiere.
Da, salvarea lumii.
Lucrez cu refugiaţi.
E bine ce face. Sunt mândru de asta.
Sunt un pic mândru de ea.
Sunt doar un coordonator...
Pe Europa. Pe întreaga Europă.
Munceşte din greu, aşa e.
Nu sunt de acord cu refugiaţii,
-dar unii din cei pe care îi ajută... -Da.
Cei pe care îi ajut...
Poveştile astea...
Nu sunt diferiţi...
Îţi ajung direct la inimă.
Care? Care sunt aceia?
Pentru că nu sunt diferiţi... Nici măcar nu voi intra în asta.
S-au întâmplat multe.
Şi cu şcoala de acasă...
De care se ocupă el şi e bun la asta.
Colonizarea portugheză din Macao
şi punctul de topire al plumbului au fost două scăpări.
Am fost mândru de asta.
A fost bun la asta, recunosc.
I se potriveşte micuţului Artie. Nu se înţelege cu alţi copii.
Da, dar e minunat.
Este? Da, este minunat. E un băieţel minunat.
Este într-adevăr un tânăr minunat.
Ce-i corect, e corect, mi-ai dat un fiu grozav.
Nu ţi l-am dat ţie, nenorocitule!
Apoi mai e şi mama. Am fost îngrijorată.
Amândoi am fost.
Orice s-ar întâmpla între noi, îmi place bătrâna.
-Te urăşte. -Mă iubeşte.
Urăşte politica ta.
Îi dă un subiect de discuţie.
Ea este o comunistă.
De modă veche, comunist iubitor de USSR.
Niciodată nu a acceptat căderea Zidului Berlinului.
În anii '70, avea legături cu Brigada Furioasă.
Nu avea legături...
Cei care au încercat să arunce în aer Turnul Telecom?
Ea e motivul pentru care restaurantul rotitor nu se mai roteşte.
E posibil să fi ascuns doi oameni, care ar putea sau nu să fi fost implicaţi,
timp de mai multe ore.
Am prins-o odată citind Das Kapital
micuţului Artie în pătuţul lui. O iubesc.
Este o independentă înverşunată.
A durat o veşnicie să accepte îngrijitorii.
E speriată. Picioarele ei, nu mai sunt ceea ce erau.
Se sperie când le cedează picioarele.
Totul începe să cedeze acum.
O forţez să vorbim în fiecare zi.
Rinichii, ochii. I-a cedat gâtul la un moment dat.
Nu mă refer la gâtul ei,
mă refer la muşchii gâtului, care-i ţin capul sus.
O întrebam "Eşti bine?" Oferindu-i prânzul, iar ea...
La naiba, omule, e terifiant.
-Oricum, îngrijitoarea vine... -Miriam, nu?
Maryama.
O somaleză. Eu îi spun Miriam. Îi place.
Nu prea.
-Ea e bună. -E una dintre cele bune.
Oricum, sunteţi pe Zoom şi o vezi.
Da, şi poartă o mască
din plastic... Se poate vedea prin...
Ca un buzunar de plastic prins cu benzi de cauciuc.
Adică e Miriam, e cea bună.
Da. Am întrebat-o despre PPE şi mi-a zis
că nu i-au dat nimic în plus.
Nimic. Îşi fac propriile halate din saci de gunoi.
-Ce naiba se întâmplă? -Maryama nu e deloc încântată de asta.
E speriată. Speriată pentru ea, pentru familia ei, pentru clienţi.
Spune-le câte autobuze ia.
-Trei. -Şi câţi clienţi pe zi?
-Opt. -Ce naiba?
Mi-am ieşit din minţi. Am sunat consiliul,
doctorul, am chemat ajutoare,
dar nu primesc niciun răspuns din cauza situaţiei.
Sunt gata. O voi aduce aici.
Dar o expun?
Dacă merge unul să stea...
-Dar cine are grijă de el? -Da.
Deci, suntem alături unul de altul,
şi acest virus ucigaş,
stai destul de liniştit în timp ce mama ta...
Mă întreb: "Asta e? Mama mea va muri?"
"Mama mea va muri?" Eram îngroziţi.
Apoi năpusteşte sora ei, rezolvă totul, din senin.
-E uimitoare. -Din senin.
Da... Pentru că, în mod normal, este un pic...
Egoistă?
-Nu. -Încearcă să fie comediant.
Nu, e mai performativ.
Încearcă să spună o glumă din când în când.
-Dar e corect, a salvat ziua. -Da.
A pus-o să meargă la acel azil.
Acel azil.
Ea a convins-o să meargă acolo.
Frumos loc. Dumnezeu ştie cum a reuşit,
-dar a făcut-o. -Da.
A convins-o să meargă la un azil minunat.
-Ce uşurare! -A fost uimitor.
Ştiu. Peste noapte. Fără bătăi de cap.
Da.
-Va fi în siguranţă acolo? -Acolo? Va fi în siguranţă.
Anna? Anna, poţi să intri?
11 MAI 2020
FĂ-TE BINE CURÂND, BUNICO!
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 32.065
În seara asta, am cules sparanghel.
N-am mai făcut asta până acum.
De fapt, n-ar fi trebuit s-o fac
căci i-am plantat acum câteva luni.
Iar sparanghelul ar trebui lăsat trei ani,
pentru a lăsa coroana să crească, altfel moare.
Cel puţin aşa scrie pe Google.
Dar nu am putut rezista.
Ştii, l-am crescut cu mâinile mele şi pământ.
Uite, nu spun că sunt un fermier,
nu despre asta e vorba.
Cu tot ce se întâmplă în acest an.
Le-am comandat... la începutul lunii februarie.
Nu ştiu de ce. Pur şi simplu.
Atunci de abia auzisem de asta,
era doar în China îndepărtată
într-un loc mic, de care nu mai auzise nimeni.
Chestiile astea se întâmplă din când în când, nu-i aşa?
Adică, gripă aviară, Ebola, SARS.
Nu mă înţelege greşit, nu spun că ştiam că se va întâmpla aşa.
Nu spun că sunt
vre-un Grizzly Adams, cu adăpost nuclear.
Vorbesc doar despre a planta câteva legume.
Mă gândesc să o fac în fiecare an, doar că nu am timp.
Cred că e ca şi învăţatul numelor copacilor
sau să citeşti Charles Dickens. Te face o persoană mai bună.
Doar că nimeni n-o face. Dar anul acesta,
cu tot ce se întâmplă...
Chiar m-am apucat de asta.
Plantez legume. Am de toate acolo.
Am morcovi, dovlecei, roşii, castraveţi.
Ridichi, am primit şi o chestie mică din Venezuela,
nu ştiu sigur ce este.
Şi, sparanghel, da. Deci, în seara asta...
Am primit un telefon. Probabil după ce au anunţat
oficial sfârşitul izolării, de la Jonathan.
Jonathan e asistent la terapie intensivă, la spital.
Uimitor tip, Jonathan. Este minunat.
Nu pot vorbi destul despre Jonathan.
El e asistentul principal de la terapie intensivă,
care are grijă de bătrână, din cauza COVID-ului,
care a lovit acolo.
S-a dezlănţuit chiar şi în casa de bătrâni.
Mulţi au murit, mulţi sunt în spital.
La fel ca bătrâna, intubată
cu un ventilator, blocată în comă. Iar Jonathan,
ne sună în fiecare zi,
ne spune totul. Totul.
Temperatura, ritmul cardiac,
care consultant se întâlneşte cu ea,
când îi schimbă poziţia
astfel încât să poată respira.
Când are o clipă, ceea ce nu este foarte des,
Îţi spun asta, vorbeşte cu ea.
Sau îi pune telefonul la ureche, să-i vorbim noi.
E un tip uimitor, Jonathan. Minunat.
Nu pot să-l învinovăţesc. Oricum, când ne-a sunat în seara asta,
ne-a dat vestea de care ne temeam "Unul dintre voi...
"... poate veni pentru 15 minute să-şi ia la revedere."
Ea a răspuns la telefon. Era pe la 6:30.
Mă uitam la ea şi ea vorbea la telefon,
dădea din cap.
Jonathan era la celălalt capăt, supărat.
Iar ea închide şi îmi spune
pur şi simplu: "Se întâmplă!"
Jonathan spune că unul dintre noi poate intra să-şi ia la revedere
şi că suntem norocoşi pentru că...
în majoritatea locurilor nu te lasă să faci asta.
Trebuia să fie acolo la 8:45.
A spus-o pur şi simplu, rece ca gheaţa.
Dar, în interior, am putut vedea că inima ei se strânge,
ştii, aşa.
Aşa.
Deci, la 8:45, bun, mă gândesc că am ceva timp,
aşa că voi culege sparanghelul.
Aşa că am făcut-o. L-am tăiat, l-am pus la aburi,
cu sare şi piper, un sos olandez.
Nu e uşor de făcut, dar e gustos.
Şi ne-am aşezat, împreună, şi am mâncat sparanghelul.
A spus că a fost minunat. Cred că a ajutat...
I-a ţinut mintea ocupată.
Uite care e treaba.
Lucrul la care mă tot gândesc
în timp ce stau aici aşteptând...
Dacă nu am avut cumva o bănuială la începutul lunii februarie
de m-am apucat să comand online răsaduri de sparanghel...
Adică, cine naiba sunt eu?
Dacă a fost măcar o impresie atunci, că urmează să se întâmple asta,
cum de oamenii care conduc ţara asta...
Cum se face că oamenii care conduc ţara asta...
Cum este posibil ca oamenii care conduc ţara asta sunt...
-Ce faci? -Eu doar...
îi bag temperatura în acest document.
De ce? Adică este...
Mai contează?
Nu, presupun că nu.
Ce faci? Nu...
-M-am gândit că o îmbrăţişare sau... -Nu.
Nu, nu. Trebuie să mă autoizolez.
-Ce, aici? -Da.
Da, nu crezi?
Nu ştiu.
Deci, cum a fost?
Ei bine, era inconştientă.
Spitalul a fost ciudat. Era...
Era gol în locuri care sunt în mod normal ocupate.
Dar ai putea spune că în spatele scenei, toată lumea...
-Jonathan a fost uimitor. -Jonathan e uimitor.
Da.
El mi-a spus tot ce urmează să se întâmple.
A fost şi consultanta
şi ea a spus că se va întâmpla spre dimineaţă.
Dar el mi-a spus să nu-mi fac griji
că va lucra de noapte
şi se va asigura că va fi acolo când va veni timpul.
Mi-a spus că asta încearcă să facă asistenţii.
Încearcă să se asigure că oamenii nu mor singuri.
Da.
Apoi mi-a arătat cum se pun echipamentele de protecţie
ca să fie cât mai confortabil
şi apoi m-a băgat înăuntru.
Am avut 15 minute.
Am petrecut primele zece vorbind despre trafic.
-De ce? -Pentru că drumurile erau foarte libere.
Da. Şi apoi, după zece minute, s-a aplecat şi mi-a spus:
"Spune-i că o iubeşti."
Şi am făcut-o. Am făcut-o.
Toate astea...
Au venit peste mine, toate aceste chestii.
Ce chestii?
Că am iubit-o
şi am fost mândră de ea.
Şi că sunt foarte recunoscătoare pentru persoana care a fost
şi tot ce a făcut pentru mine
şi mi-a părut rău că nu i-am spus astea, când mă putea auzi.
Şi că am iubit-o atât de mult
că viaţa mea e incompletă fără ea
şi mă tem că durerea nu va dispărea niciodată.
-Nu. -Nu crezi că...
În regulă.
Şi apoi i-am spus că Jonathan mi-a zis să nu-mi fac griji.
I-am spus că am vorbit cu el
şi mi-a promis că va fi acolo, atunci când va veni momentul.
I-am spus că
mi-a promis că o va ţine de mână
când va pleca. Asta i-am spus.
Aş vrea să-i pun temperatura în...
Fă-o. Da.
Dar acolo...
Nu are niciun sens, nu-i aşa?
Nu a avut niciodată un rost, dar dacă te face să te simţi mai bine.
Dacă nu are rost, e doar...
I-ai spus lucruri uimitoare.
-Crezi? -Da.
-Pentru că eu nu cred asta. -Ba da.
Bine.
Bun.
Apoi, când conduceam spre casă, Jonathan a sunat
-şi mi-a spus că se întâmplă acum. -Nu, stai. Nu.
-Da. -Nu.
-Credeam că dimineaţă. -Da, s-a înrăutăţit
şi s-a întâmplat atunci.
-Iisuse! -Ştiu.
Şi era singură.
-Îl avea pe Jonathan, nu? -Nu.
-Credeam că o să... -Nu era Jonathan.
El avea alt pacient
care murea în acelaşi timp şi acea persoană nu avea pe nimeni...
El a zis că cel puţin mama mă poate avea pe mine pe FaceTime.
Doamne!
Şi chiar l-am implorat să nu...
L-am implorat să nu plece.
"Te rog, n-o lăsa să moară singură." Dar el a spus că îi pare rău.
I-am spus...
Am spus "Te rog" Şi el mi-a zis că îi pare rău că a trebuit să aleagă.
Şi a făcut-o. A trebuit să aleagă.
A făcut-o!
Deci, el...
Şi-a pus telefonul pe marginea patului.
Şi m-am oprit pe marginea centurii
să intru pe FaceTime.
Am stat acolo şi am văzut-o pe mama murind,
ascultându-l pe Jonathan de cealaltă parte a cortinei.
Îi spunea unui om pe care nici măcar nu-l ştia că e acolo
şi că nu-l va părăsi.
Deci, da, mama a murit singură.
2 DECEMBRIE 2020
MAREA BRITANIE DEVINE PRIMA ŢARĂ DIN EUROPA CARE APROBĂ VACCINUL PFIZER
... Vântul îngheţat a făcut să geamă
Pământul era tare ca fierul...
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 59.699
Apă ca o piatră
Zăpada a căzut, fulg cu fulg
Fulg cu fulg
În mijlocul iernii sumbre
Cu mult timp în urmă
Dumnezeul nostru, pe care cerul nu-l poate ţine
Nici pământul nu-l susţine
-Deci, am făcut sex. -Da, aşa e.
-Ceea ce... -Ne surprinde la fel de mult
-ca şi pe voi. -Exact.
-Nu ne aşteptam. -Deloc.
Nu credeam că voi ajunge acolo iar.
Ultimul om de pe Pământ? Dă-mi celibat acum.
-Da... -Avem...
Da, am făcut sex şi...
-Da, a fost grozav. -Da, a fost.
Ce a fost?
-A fost bine. -A fost!
Foarte bine, total neaşteptat.
Mereu a fost bine,
-şi înainte, zic. -Da.
-Nu că am fi vreodată... -Nu, nu.
Nimic super special...
Nu suntem genul ăla de spectacol,
-genul olimpic. -Cine are timp?
-Nu, dar am avut ciudăţeniile noastre... -Da.
-Nu spun că am fost... -Înainte.
A fost distractiv. A fost u-la-la.
Amândoi suntem compatibili.
Adică, amândoi suntem foarte...
Am fost...
-Presupun că amândoi suntem solizi. -Rapizi.
-Da, rapizi. Da. -Da.
Ambele părţi destul de rapide la sex.
-Nu e rapid-rău. -Nu...
-Nu, nu. -Nu.
Ştim ce avem de făcut. Nu tărăgănăm.
Nu tragem de timp.
Nimic din prostiile alea tantrice,
Paul Weller... Ştii ce vreau să spun?
Dar, în acelaşi timp, nu e totul foarte rapid.
-Nu. Nu. -Nu, nu e prematur.
-Nu? -Nu!
Amândoi ştim ce trebuie şi suntem capabili...
-să economisim timp. -Da.
E inutil să spun că ne-a luat prin surprindere.
-Total din senin. -Credem că ne-am dat seama
de ce se întâmplă, dar tot nu are sens.
-Nu? -Nu.
Nu vei înţelege nici tu, dar asta e.
A început la sfârşitul primei izolări.
În noaptea înmormântării mamei.
A fost o zi ciudată, ca să fiu sincer.
Adică, înmormântările, nu? Mi-am îngropat părinţii
şi există o grămadă de lucruri pe care trebuie să le organizezi.
Vin străini să-şi prezinte omagiile, florile,
imnurile, mâncarea, alegerea sicriului, ornamentele.
Poate părea foarte iritant, dar este de fapt uimitor,
pentru că te distrage de la pierderea ta.
Îmi amintesc la înmormântarea tatălui meu,
a fost un tip mare, de 1,80 m, mirosind a tutun
care a venit la mine şi...
M-a apucat de mână cu pumnii lui mari şi mi-a zis
"Omul acela a fost ultimul dintre nişte mari caractere,
când a plecat, s-a terminat distracţia.
L-am iubit pe acest om."
Şi cred că sunt chestiile de genul ăsta, care...
Te învaţă lucruri pe care nu le-ai ştiut
despre cel de care credeai că ştii totul.
Nu ai nimic din toate astea la o înmormântare COVID.
Cinci oameni la înmormântarea COVID. Cinci.
Nu organizezi nicio masă.
Alegi sicriul online.
Nu vine niciun străin.
Nimeni nu trimite flori. Ce ai să faci,
-să le speli la intrare? -Nu cânţi la o înmormântare COVID.
Fără imnuri...
Niciun străin nu te apucă de mână să-ţi spună
-că tatăl tău e de fapt... -Stai, ascultă.
-Pot să spun ceva? -Da.
Nu te uita ciudat la mine...
Nu ştiu ce vrei să spui, nu?
Ei bine...
Mi-a plăcut înmormântarea aia.
Şi ştiu că n-ar trebui să spun asta
pentru că unii oameni suferă foarte mult,
şi e agonizant să nu aibă înmormântarea de care au nevoie,
dar, vreau să spun, pentru mine...
Pentru mine, a fost...
perfectă.
Fără mâncare, fără flori.
Nu vine nimeni să-şi bage nasul,
nu te stresezi despre ce spune sicriul
despre dragostea ta pentru persoana respectivă, nu sunt imnuri.
Eşti doar tu şi persoana pe care o pui în pământ.
Nu e nimic care să-ţi distragă atenţia de la durerea ta
şi mi-a plăcut asta.
Mi-a plăcut înmormântarea.
Şi mie mi-a plăcut înmormântarea.
-Da? -Da.
Ei bine, atunci de ce ai zis...
Pentru că tu erai...
Da, dar îmi plăcea.
Nu că mi-a plăcut. Mama e moartă, dar...
Evident. Lasă-mă să-ţi spun
de tipul de 1,80 m
care mi-a spus tot rahatul despre tatăl meu, mi-a ruinat anul.
Nu voiam să ştiu că tipul care a fost nemernic cu mine
zeci de ani este de fapt afurisitul de Michael McIntyre.
Nu am putut spune nimic pentru că...
-Nu poţi, nu-i aşa? -Nu.
Nu ar trebui să fii fericit la o înmormântare COVID.
Nu. Şi când am ajuns acasă, am vorbit despre Artie...
La naiba, Artie a fost...
-Era supărat. -A vrut să vadă cadavrul.
-Îşi iubea bunica. -Şi a vrut s-o atingă.
Şi ce?
Şi eu am vrut s-o ating. E normal.
-A vrut s-o guste. -N-o spune de parcă ar fi un canibal.
Nu spun asta.
N-a vrut s-o facă saute, a vrut să vadă dacă un cadavru...
-Ce? -... are gust de corp viu.
Ceea ce e normal? Absolut normal.
Al naibii copil curios!
În fine, am fost la înmormântare,
am venit acasă, am vorbit despre Arthur,
am făcut nişte ceai, am mâncat un pic de brânză
şi apoi următorul lucru pe care îl ştiu, e că am făcut sex.
Ar trebui să le spunem ce a fost?
-Nu trebuie să... -Nu, în regulă.
Este suficient să spun, că unul dintre noi a avut orgasm.
-Nu trebuie să... De ce? -Era nevoie...
De ce simţi nevoia să spui asta?
Doar unul. Am discutat atunci situaţia.
-Nu facem asta iar. -Doamne, nu! Gata!
-Ce e la TV? -Da.
Apoi se termină izolarea şi uităm de asta.
Lucrurile încep să se schimbe, poţi ieşi,
-mergi la restaurante. -Ne încurajează
să mergem la restaurante.
Cu toate astea, n-am mai făcut sex.
-Nu. Nu. -Nici măcar o dată.
Micuţul Artie, s-a întors la şcoală.
Apoi, din nou acasă pentru că un puşti are COVID.
Iar la şcoală, acasă şi apoi la şcoală iar.
A fost ca un yo-yo.
Ideea e că am avut spaţiu pentru noi înşine, să facem asta,
dacă ne-am fi dorit. Şi n-am mai făcut-o deloc.
Nu. Am avut de lucru.
Da, apoi a venit vara, apoi toamna.
Oamenii păreau să uite că trăim într-o ţară
ţinută împreună de restricţii
şi oameni care nu pot lucra de acasă,
oameni cu locuri de muncă şi salariu de rahat, dar uită-te la noi.
-Ai grijă, tovarăşe. -Dispari!
Oamenii sunt încă care pe care.
Uite o idee. Nu mai mâncaţi rahat.
-Iată-l! -Ideea e că,
în niciun moment în acest timp nu ne putem gândi la sex.
Nici măcar când începe izolarea de Crăciun.
Tot n-o facem.
Nici într-un milion de ani.
Nu. Apoi, ne anunţă că au descoperit un vaccin.
Şi începem s-o facem ca nişte adolescenţi.
Adică, sincer, nu ştiu de ce.
Anunţul a declanşat asta?
E o chestie de izolare?
Trec şi alţii prin asta?
Poate că vaccinul va îmbunătăţii lucrurile?
-Pentru tine, poate. -Ce?
Nu vor vaccina prea curând oamenii din taberele de refugiaţi.
Să înceapă semnalizarea virtuţii.
Nu, ţările bogate vor tăbărî pe el.
-Ce persoană bună e aici! -Dispari!
N-ar trebui să se facă profit din asta.
Totul e despre profit.
Nu spune "profit" ca şi cum ar fi ceva rău.
Cum crezi că au făcut vaccinul? Cu bani.
Ştiu doar că tu vei primi vaccinul
cu mult înaintea oricui din prima linie din Sierra Leone
şi tu ce naiba faci?
L-aş face şi mâine dacă aş putea.
Ştiu. Cu poşeta ta imensă, adică...
Sută la sută, l-aş face imediat.
De două ori, de trei ori, o dată pe week-end.
-De ce fac sex cu tine? -Nu ştiu. Asta e ideea.
Am făcut-o în bucătărie azi dimineaţă.
Pe maşina de spălat vase.
-De ce intri în... -Ce zici?
Zici prea multe.
Rahat. Aşa e. Îmi pare foarte rău.
-Nu trebuie să... -Nu.
-...zici tot. -Da, toate detaliile.
-Doamne, ce naiba... -Scuze.
Câţi ani ai?
-Câţi ani ai? -La dracu...
Nu înseamnă că dintr-o dată...
Nu! Nu.
-Dintr-o dată totul e... -Nu!
-Clar nu! -...roz.
La naiba, nu!
E fizic, nu-i aşa? Fizic. Pur contractual.
Da.
-Nu-i aşa? -Da. Da!
Nu e ca şi cum dintr-o dată...
-La naiba, nu! -...ne iubim...
Iisuse!
-printre flori... -Nu.
Ţinându-ne de mâini şi ne facem codiţe,
-la naiba... -Încă mă scârbeşte.
Când o văd încă vreau să mă înjunghii în picior.
Adică, nu cred, nu-i aşa?
Adevărul este că
încă n-am trecut peste moartea mamei mele
şi poate că vaccinul, a declanşat ceva.
Adică, gândul că dacă ea...
Dacă l-ar fi primit, ar fi...
Şi cât de nedrept este asta, ce prostie e.
Deci, chestia asta fizică dintre noi,
-cred că m-a ajutat. -Da.
-Da şi pe mine. -Şi pe tine?
Da, aşa cred. Cred că sexul a ajutat.
Da, sexul,
dar nu e vorba doar de sex, contactul...
Da, contactul. Este contactul.
Ca să fiu sincer şi sexul.
Nu doar vaccinul m-a afectat psihic.
Mi-e foarte greu să recunosc,
dar am sentimente ciudate faţă de sora mea.
Cred că m-a relaxat.
Se simte groaznic, doar că...
E îngrozitor, teribil.
Ar trebui să fiu înţelegătoare cu ea,
dar sunt furioasă. Am multă furie.
Mă relaxează.
Urăsc că simt asta.
-Dar dacă sunt sinceră... -Mă descarc.
Ce?
-Ce-ai spus? -Ziceam doar că...
-Doamne! -Glumeam.
-"Te descarci?" -Glumeam.
-Nu glumi! -Îmi pare rău.
Ce e în neregulă cu tine?
-Am spus că-mi pare rău. -Mereu faci asta.
Îmi pare foarte rău. Nu fac mereu asta.
Tocmai când începeam să cred...
-Când începeam... -Ce să crezi?
Nu pleca.
Nu pleca!
A marcat-o.
Ştiu că nu pare,
dar înăuntru, ştii...
Suferă.
23 FEBRUARIE 2021
VACCINAŢI COMPLET 669.105
Trebuie să ne cerem scuze naţiunii.
Ne pare atât de rău.
Suntem în direct...
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 121.305
Nu pot scăpa de sentimentul că mama mea nu a murit, ci a fost ucisă.
Problema este că oamenii nu înţeleg cuvântul "exponenţial".
Ei cred că înseamnă "foarte mult" sau "rapid."
Vezi la TV
sau în filmele SF proaste.
"Doamne, aceşti extratereştri cresc exponenţial",
şi te gândeşti "Asta e mult".
Dar merită să înţelegi
ce e creşterea exponenţială.
Bine, deci, tu...
Ai unu şi apoi dublezi, să zicem, la fiecare trei zile.
Dublezi la fiecare trei zile.
La sfârşitul săptămânii, ai patru.
Din unul într-o săptămână sunt patru.
În doua săptămâni ai 16.
În trei săptămâni, ai 128.
La sfârşitul lunii, ai 512.
După doar patru săptămâni.
Adică mult mai mult decât unul,
dar, totuşi, nu prea mult.
Dar dacă continui,
a cincea săptămână ai 2.048.
În a şasea ai 8.192.
A şaptea...
În a şaptea ai 65.536.
În a opta ai 262.144.
Şi dacă mai trece una
adică destul de aproape
de două luni calendaristice de când a început,
ai 1.048.576.
Diferenţa dintre începutul primei săptămâni
şi sfârşitul primei săptămâni este de patru.
Diferenţa dintre începutul celei de-a noua
şi sfârşitul celei de-a noua săptămână
este 786.432.
Acelaşi număr de zile, dar numere foarte diferite.
Asta nu este despre coronavirus, apropo.
Nu asta s-a întâmplat.
Nu am trecut la nouă săptămâni înainte de prima izolare.
Nu a fost doar o persoană.
Probabil, au fost 1.300 de pacienţi zero.
Şi asta nu ia în considerare
eforturile dinainte de izolare.
Oamenii îşi schimbă comportamentul.
Ce s-a întâmplat e mult mai complex decât ce am zis.
Ce am zis explică cuvântul "exponenţial".
Că nu înseamnă "foarte rapid".
Ceea ce înseamnă este...
Înseamnă este că timpul contează.
Se spune că dacă am fi intrat în izolare cu o săptămână mai devreme,
doar cu o săptămână,
am fi putut salva 20.000 de vieţi.
Mi se pare că "exponenţial" nu este înţeles.
Tocmai l-am explicat...
Tocmai ţi-am explicat într-un minut,
34 de secunde... Şi ai înţeles.
Nu? Nu e aşa de greu, nu-i aşa?
În ianuarie 2020, Alianţa Îngrijitorilor
a contactat Departamentul de Sănătate şi Asistenţa Socială şi au zis:
"Ce ar trebui să facem cu acest nou coronavirus?"
Şi li s-a spus: "Nimic. Nu schimbaţi nimic."
I-au contactat peste o săptămână şi au spus,
"Ce ar trebui să facem acum?
Ar trebui să ne autoizolăm? Ar trebui să restricţionăm vizitele
familiilor şi prietenilor?
Ar trebui să purtăm măşti?"
Şi de data asta nu li s-a mai spus "Nimic."
De data asta, li s-a spus...
De data asta, nu li s-a spus nimic.
De data asta, nu li s-a mai spus absolut nimic.
De abia o lună mai târziu
le-au dat informaţii.
Era sfârşitul lunii februarie,
iar indicaţiile au fost că...
"Nu trebuie să purtaţi măşti
şi e foarte puţin probabil că cei care primesc îngrijire
în aziluri să se infecteze."
O să repet asta.
Sfatul Departamentului de Sănătate şi Asistenţă Socială a zis:
"e foarte puţin probabil ca oamenii care primesc îngrijire
în azile să se infecteze."
Poţi să cauţi asta. Mai există încă link-uri.
Asta era cu o săptămână înainte ca Primul Ministru,
să dea mâna cu pacienţi cu coronavirus.
Şi apoi, Colegiul Imperial subliniază că,
dacă este netratat
virusul ar putea ucide o jumătate de milion de oameni,
iar guvernul zice: "La naiba, într-adevăr?
Rahat! La dracu'!"
Şi apoi intră în panică.
NHS e copleşit,
vom ajunge ca Italia. "Te rog, Doamne, să nu ajungem ca Italia!"
Miniştrii cer eliberarea a 15.000 de paturi de spital
şi spitalelor li se zice să facă asta
în maxim trei ore.
Deci, pacienţii sunt scoşi din spitale
şi sunt duşi în azile,
unde nu sunt testaţi pentru că...
Din nou, voi cita:
"Bolnavii COVID pot să fie îngrijiţi în siguranţă în azile."
Deci, în timp ce NHS...
Povara asupra NHS era dezbătută intens
şi faptul că nu exista...
Nu erau suficiente echipamente şi se discuta despre asta,
azilele n-au primit nimic.
Li se dădeau doar câteva, iar preţurile tot creşteau.
Unele autorităţi locale voiau să ia bani
de la azile dacă nu primeau pacienţi confirmaţi cu coronavirus.
Aşa că au fost trimişi ca într-un război biologic.
Era ca şi cum păturile aveau variolă.
În prima izolare, se spune că 40% din oamenii
care au murit de coronavirus erau din azile. 40 la sută!
Deci, nu pot să nu cred
că mama mea a fost ucisă. Nu de o maşină,
sau o armă, un cuţit sau o bâtă sau chiar de virus.
A fost ucisă de prostie.
A fost ucisă de prostie acută.
Ucisă de cineva care se uita cum vine ceva
cu viteza unui tren şi-şi zicea
"Să continuăm."
E foarte stupid, ştii?
"Hai să continuăm, bătrâne."
Şi mama...
-Mama mea... -Hei.
Cred că...
Cred că asta e.
-Ai... -Nu-i aşa?
-Ai... -Îţi aminteşti...
Când trebuia să ne izolăm...
Trebuia să ne izolăm şi n-am făcut-o.
Au venit şi au zis "Nu vă duceţi în cluburi sau baruri
sau restaurante,
decât dacă chiar vreţi sau ceva de genul ăsta."
Atunci, Spania, Franţa
Lituania şi Malaezia, erau în izolare.
Da.
Atunci...
Asta e tot?
Nu vreau să zic, "Asta e tot ce poţi zice?" Vorbesc serios.
Dacă mai ai, ai dreptul să spui.
Da. Îmi pare rău, nu.
Nu, asta e tot.
Eşti bine?
Nu, nu prea cred.
Simt că ceva se schimbă în mine,
simt că mă duc într-un loc întunecat.
Bine. La dracu'!
Hai să ne gândim la ceva pozitiv, bine?
Pozitiv?
Da. Hai să terminăm cu un lucru pozitiv?
-Ce lucru pozitiv? -Nu ştiu.
-Cum rămâne cu Arthur? -Bine. Ce e cu Arthur?
A spus ceva interesant alaltăieri.
E foarte inteligent.
E o teorie evolutivă. Oamenii sunt ca o pradă.
Sună un pic ciudat, dar stai un pic.
Această teorie evolutivă afirmă
că ceea ce credem
despre oamenii preistorici, că erau mari vânători
e greşit, ei erau prada şi asta i-a ajutat să evolueze.
Arthur spunea că încă e aşa.
Spunea că 50 de oameni pe an sunt mâncaţi de lei în Tanzania.
Şi că într-un sat,
e un leopard care iese din iarba înaltă
şi când sătenii vin să-l alunge,
vine prin spate şi mănâncă bebeluşii lăsaţi în urmă.
-Asta e macabru. -Asta zic şi eu. E un pic macabru.
-Poate altceva. -Da.
-Te poţi gândi la ceva? -Eu?
Da.
Brexit, a fost...
Hai... să lăsăm asta la o parte, da?
Eu doar...
Firma ta.
-Firma mea s-a prăbuşit. -Da.
-Te bucuri. -Nu spune asta în faţa...
-A trebuit să concediez oameni. -N-am vrut să spun...
Nu mă bucur că a trebuit să concediez oameni.
Mi-am pierdut slujba. Nu fac bani. Nu sunt fericit.
-Optimist. Sunt optimist. -Asta zicem şi eu.
Am vrut să zic optimist.
-Poate e o idee proastă. -Nu e.
Nu, e bine. Îmi place.
-Da? -Da.
Da.
Maryama.
Maryama, îngrijitoarea mamei. Încă rezistă.
-Cum e asta ceva pozitiv? -Coronavirusul n-a omorât-o încă.
Nu le-am spus că are coronavirus.
Rahat. A păţit-o rău. Foarte rău, de fapt.
Încă nu a murit din cauza asta. Asta e bine. Ce dracu'?
-Încerc... -Va trebui să ne străduim mai mult.
-Tu de ce nu... -De ce nu ne căsătorim?
-Ce? -Ştii, hai să...
La dracu...
Hai să ne căsătorim dracului.
-Mă ceri în căsătorie? -Da.
-Da, chiar te cer. -Bine.
Şi cererea ta este "Hai să ne căsătorim dracului?"
Nu e Keats, recunosc.
Mă ceri ca să spui ceva pozitiv?
Nu.
Clar nu! Nu.
Poate un pic. Nu ştiu.
Uite care e treaba. Am trecut prin toate astea.
Şi noi, tu şi cu mine, încă suntem aici.
Uau!
E cel mai romantic lucru pe care l-am auzit.
-Ai auzit asta într-un cântec? -M-am gândit la asta.
Şi cred că, nu ştiu cum, dar cumva,
-probabil că te iubesc. -Probabil?
Te iubesc. Te iubesc, la naiba!
Ştiu că nu are sens pentru că te şi urăsc.
Am petrecut mult timp urându-te. Dar nu o mai fac.
Cumva,
am ajuns să te iubesc mai mult decât te urăsc.
Dragostea dincolo de ură, nu mulţi oameni trăiesc asta.
E foarte ciudat.
Este unic.
Extrem de rar.
Şi extrem de frumos!
Da, cred că ar trebui, probabil,
să ne căsătorim naibii.
Mă gândesc doar că...
Mă gândesc la starea mea mentală,
pentru că am multă furie, ură...
-E momentul. -Îmi pare rău.
Înţeleg pe deplin.
-Dacă ar fi să... -Nu-ţi face griji.
Dacă am lăsa asta, dacă am face asta...
Ar trebui să o facem
riguros şi cinstit.
Absolut. Ce înseamnă asta?
Bine.
Da.
Eu am fost de vină.
Ciupercile.
Eu am cules ciupercile alea. Cred că ştiu că le-am ales şi...
Ştiam ce fac şi am făcut-o ca să te rănesc.
Şi am rămas cu tine pentru că ai fost otrăvit.
Apoi a apărut Arthur şi am fost...
blocaţi...
Împreună.
Ştiu.
Ce?
Ştiu.
-Ştiai că eu am cules ciupercile? -Nu.
Ştiu că tu crezi că tu ai cules ciupercile.
Dar nu tu le-ai cules, pentru că eu am făcut-o.
Erai nemernică.
Am văzut ciupercile şi m-am gândit
"Mă întreb cum ar fi să-i pun astea în mâncare,
s-o văd chinuindu-se..."
Ştii restul, ai mai spus-o.
Da, dar tu le-ai mâncat.
Am uitat că le-am luat.
Bine.
-Voiai să mă otrăveşti? -Da.
-Tu voiai să mă otrăveşti. -Mă gândeam să te otrăvesc.
-Care-i diferenţa? -Diferenţa e otrăvirea!
Eu am fost cel care a fost otrăvit.
Să nu-i spunem otrăvire.
Nu te omoară. Doar te doare rău, puţin timp.
Deci, ai vrut să-mi faci rău? Ai vrut să mă răneşti?
Da.
De ce?
De ce crezi?
Te crezi o persoană atât de bună.
"Uite, ce om bun sunt. Ce fac pentru semenii mei."
Dar te porţi oribil cu mine... În fiecare zi.
Şi tu te porţi la fel.
Dar nu te dispreţuiesc.
Te urăsc uneori, dar nu te dispreţuiesc.
Asta nu e corect.
Ce e corect? Ai zis sincer. Tu ai spus asta.
Te uiţi de sus la mine, mereu ai făcut-o.
Nu eşti o persoană bună. Vrei doar să pari o persoană bună.
Ai crezut că m-ai otrăvit, în toţi aceşti ani,
pentru că eşti de fapt capabilă de a face asta şi chiar mai mult.
Eu ştiu când sunt de rahat. Tu eşti o persoană de rahat,
care nu simte cât de rahat e.
Uite, bine.
Am mers cam departe, dar ce trebuie să reţii
e că e o cerere în căsătorie, da?
23 MARTIE 2021
UN AN DE LA PRIMA IZOLARE
DECESE CAUZATE DE CORONAVIRUS 126.284
VACCINAŢI COMPLET: 2.532.839
Ţi-l aminteşti pe Nathan?
Ciudatul de Nathan din New Forest?
Se pricepe să manipuleze oamenii.
De aici şi ciocolata.
Şi ceea ce face acum, e să bage oamenii în faţă pentru vaccinare
chiar dacă nu e rândul lor.
Te duce acolo chiar înainte de închidere
şi le zice, când mai au câteva vaccine rămase,
să i le dea lui, în loc să le arunce.
Invariabil e refuzat, foarte categoric.
Nu este singurul care face asta.
Sunt o grămadă de tipi
care încearcă să se vaccineze în avans.
Dar Nathan are o armă secretă.
Vezi, el ştie că cu un minut înainte de închidere,
dacă mai au câteva vaccinuri...
Ce profesionist ar vrea să le arunce?
Ies şi le dau.
Dar dacă văd zece persoane care aşteaptă două vaccinuri,
probabil întreabă ceva de genul
"Lucrează careva cu cei vulnerabili?"
Trece o secundă şi nimeni nu spune nimic.
Niciunul nu face asta. Îngrijitorii adevăraţi îl obţin din altă parte.
Mai trece o secundă şi zece minţi încep să se gândească.
Apoi trece a treia secundă, cel mai deştept,
cel mai nemernic din grup
îşi dă seama că e la o minciună distanţă de vaccinare.
Până să treacă a patra secundă,
ridică mâinile "Eu sunt nemerni-cus." "Ba, eu."
Asta face Nathan, nu?
Îţi zice asta. Zice
"imediat cum întreabă, ridici mâna în aer,
spui minciuna gogonată, intri şi fă ce ai venit să faci."
Nu e ilegal, dar e foarte nasol.
Şi când am aflat că
vorbeşte cu Nathan...
Lucrurile dintre noi nu au mai mers bine de la faza cu ciupercile.
Toată luna asta...
Slujba ei, da, slujba ei, face mereu ore suplimentare.
Eu zic mereu "Trebuie să fii plătită pentru asta, nu e caritate."
E amuzant, pentru că este o organizaţie de caritate.
De obicei e acolo până la 19:00, 20:00, nouă seara.
Dar acum, la cinci, bum, termină Zoom-ul.
Poate fi în mijlocul unei întâlniri, bum, închide Zoom-ul.
În mijlocul unei propoziţii, termină Zoom-ul.
Nu răspunde la apelurile surorii ei.
Am întrebat-o de ce şi zice, "Nu vreau
să-mi irosesc viaţa pentru alţi oameni."
Nici măcar nu vrea să ne certăm. Iese din cameră.
Singura persoană pentru care are timp e micuţul Artie,
chiar şi atunci, uneori o văd, când se joacă cu el,
şi ştiu că se gândeşte "Toţi aceşti ani", ştii.
Te duci sus?
Toate chestiile astea. Asta şi prăbuşirea firmei mele.
Credeam că dacă îţi pierzi slujba,
îţi revii.
Cazi jos, te ridici din nou.
Dar eu nu pot să mă ridic,
ştii ce vreau să spun?
Îmi muşc degetele.
Nu mă pot opri să comand fructe online.
Am plâns ieri în baie.
În baie.
Adică, nu plâng niciodată, dar în baie?
E al naibii de patetic. Deci, pot să spun că sunt
destul de terminat.
Ea face ştii-tu-ce cu Nathan
şi mi-am zis "Nu mă voi mai gândi, îmi fac de lucru."
Fac curry katsu în seara asta. Am ingredientele.
Le-am luat de la acelaşi Tesco ca şi înainte.
Nu am mai fost acolo de dinainte de prima izolare.
Este foarte diferit acum.
Ştii, cu gelul de mâini, măştile.
Ultima dată când am fost acolo, era gol.
Ca un 7-Eleven într-un film cu dezastre. Acum e plin de produse
şi totul e minunat.
Şi clienţii se plimbă ca şi cum nu le pasă.
Şi e un tip, doamne, tipul ăsta nenorocit.
Vreo 20 de ani, în trening,
cu căşti,
cumpărăturile în coş, fără mască, deloc.
Mă uit în jur şi nimeni nu-l opreşte.
Tipul ăsta, nu dă doi bani, da?
În fine, e la produse de panificaţie
şi stă în picioare cu pâinea în faţă.
E o femeie după el.
Are uniformă, pune pâinea şi e chiar acolo.
Eu zi, "Eşti prea aproape de ea, amice. Ce e în neregulă cu tine?
Nu pricepi?"
Ea nu are de ales trebuie să fie aici.
Şi tipul ăsta... Decide că
"Îşi va lua o pâine cu nuci." Trebuie să o ia.
Probabil că ar muri dacă nu ar lua-o.
Deci, se apleacă.
Se apleacă, aşa... Pentru numele lui Dumnezeu.
Aproape de ea. Şi ea chiar aici,
zicând "Doamne, ce e asta?" Îl poate simţi.
Pentru că ar fi aproape şi pentru o situaţie normală, inadecvat,
dar acum, fără mască, vreau să spun...
La naiba! Deci, acest tip, se întinde...
Cu faţa aici!
Scoate pâinea cu nuci, o strânge.
"Nu, nu asta."
O pune înapoi, ia alta. Ea e acolo, respiră. O scoate
"Da, minunat."
Şi pleacă. Şi eu sunt al naibii...
Sunt al naibii de nervos. Clocotesc efectiv.
Sunt atât de plin de nervi şi sunt în faţa ei
pentru că trebuie să-i spun ceva.
Şi e ea.
Femeia la care am strigat. Femeia pe care am umilit-o.
Are mască, dar îmi dau seama că e ea.
Şi ştie că sunt eu. Şi zice doar,
"Pot să vă ajut, domnule?"
Şi nu pot să zic nimic.
Până, în cele din urmă,
"Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău."
Ea spune "De ce vă pare rău, domnule?"
Şi nu pot spune nu pot, la naiba, nu-i aşa?
Şi-i zic "Mulţumesc pentru asta.
Pentru tot. Pentru tot ce faci.
Pentru riscurile pe care ţi le asumi,
-şi pentru ceea ce eşti." -Ea zice "Ce sunt, domnule?"
Iar eu îi zic: "Eşti un erou.
Eşti un erou."
Ea zice "Am doar nevoie de un loc de muncă, dle."
În acest moment, într-un fel plâng. Adică, nu efectiv, dar în interior.
Vreau să-i dau ceva, aşa că, spun,
"Va fi diferit." Ea spune, "Ce va fi diferit?"
Iar eu spun: "Lumea.
Oamenii ca tine, veţi fi apreciaţi.
Nu ne vom întoarce la cum a fost. Să apreciem lucrurile greşite
precum directorii executivi sau revistele şi influenceri,
oameni ale căror slujbe nu contează." Ea zice: "Oameni ca tine?"
"Da. Da, oameni ca mine.
Se va schimba.
"Ne vom aminti."
Ea zice: "Nu, nu o veţi face. Veţi uita. Şi lumea nu se va schimba."
Şi nu spun nimic pentru că s-ar putea să aibă dreptate.
Ştiu că are dreptate.
Ea zice: "Pot să vă ajut cu altceva, dle?"
Şi vreau să spun ceva important.
Vreau să spun singurul lucru care contează
şi vreau să i-o spun, chiar acum,
dar singurul lucru din viaţa mea care contează s-a dus.
Aşa că am dat din cap, ştii?
Ea se întoarce la aranjat de pâini
şi la salvatul vieţilor pentru salariul minim.
MULŢUMESC NHS
-Nu sunt o persoană de rahat... -Ştiu.
-Am reacţionat... -Mereu.
Nu sunt o persoană de rahat mereu.
Dar uneori sunt.
Şi tu nu eşti o persoană bună.
De cele mai multe ori.
Aproape, deloc.
-Dar eşti uneori. -Mulţumesc, presupun.
Trebuie să fac...
M-am gândit mult, trebuie să fac...
Oamenii zic "Când ne întoarcem la normal."
"Curând va fi normal." Nu vreau să revin la normal.
Chiar nu vreau. Ce era aşa de bine înainte.
Eram unul la gâtul celuilalt.
Toată lumea era la gâtul celuilalt pentru orice, tot timpul.
Trebuie să fac o schimbare drastică.
Înţelegi?
Da.
Da, cred că da.
Vreau o viaţă nouă.
Nu mă pot întoarce la cea veche, chiar nu pot.
Pentru a face asta, trebuie să fac o schimbare majoră.
Nu, e în regulă. Bine.
Înţeleg complet. Sută la sută.
-Plângi? -Nu.
-Nu plâng, bine? -Plângi! De ce...
Nu, nu... De ce crezi? Bine, sunt terminat!
Bineînţeles că plâng.
Ceea ce facem, nu înseamnă nimic pentru mine.
Şi înţeleg, înţeleg.
Poate e cel mai deştept lucru pe care l-am făcut.
Trebuia să facem asta cu ani în urmă, dar nu sunt de gheaţă,
-cu inimă de piatră. -Ai jacheta lui Arthur.
La naiba!
Uite, hai să ne despărţim.
Bine, hai s-o facem, dar chiar mă doare.
Şi o să plâng
şi tu o să te uiţi, la naiba.
Nu ne despărţim.
Ce?
-De ce crezi asta? -Tocmai ai spus...
-N-am spus că ne despărţim. -Ce-ai spus?
Am spus "Hai să nu ne căsătorim."
-Nu! -Asta e tot ce am spus.
-Am spus: "Hai să nu ne căsătorim." -Nu, nu.
N-ai spus "căsătorie". N-ai spus.
Nu?
-Asta am vrut. -Asta ai vrut?
Am vrut să spun, hai să nu...
Am vrut să spun, hai să nu ne căsătorim. Nu, hai să nu mai fim împreună.
Am vrut să zic să nu ne căsătorim. Ce credeai?
Ce-ţi trece prin cap?
Te uitai la Bridgerton sau ceva?
Eu spun... Spun, hai să fim împreună.
Bine? Dar într-un mod frumos!
Dacă putem.
Toată lumea e foarte nervoasă, tot timpul,
dar toţi suntem la fel.
Purtăm aceleaşi haine, mâncăm aceeaşi mâncare,
ascultăm aceeaşi muzică, bem aceleaşi băuturi stupide,
ne uităm la aceleaşi emisiuni.
Întreaga rasă umană
aleargă unul spre celălalt cu viteza luminii,
strigând: "Pleacă de lângă mine!" nu mai pot face asta.
-Nu... Nu după toate astea. -Hei, amice. Te simţi bine?
Bun băiat. Te duci să te joci? Mă duc să pregătesc cina. Zece minute.
Curry katsu cu vinete. Aşa cum îţi place.
-Am găsit o reţetă online... -Nu-mi plac vinetele.
Ce?
Nu-mi plac vinetele.
Fantastic!
Fantastic! Voi arunca astea la gunoi.
La naiba!
La revedere, vinete. Bună ziua, peşte şi cartofi.
E un papagal mort în grădină.
-Un papagal mort? -Da.
-În grădina noastră? -Da.
Eşti sigur că e un papagal? Nu sunt papagali pe aici.
Pot să-l aduc?
Nu, nu. Nu, amice. Poate e mai bine să-l lăsăm afară.
-O să mă uit cum se descompune. -Da.
Sau poţi să-l arunci în tufiş, să-l mănânce vulpile.
Şi asta e bine.
-Voi doi sunteţi bine? -Da.
Da.
-Suntem bine. -Da.
Foarte bine.
Hei!
Du-te şi joacă-te afară, da, amice? Durează două secunde, bine?
Nu te dispreţuiesc.
Ai zis un lucru oribil.
Nu m-am vaccinat.
-Ce? -Nu.
Ei bine, cum... Bine.
Bine.
A fost din cauza feţei tale stupide.
Eşti bosumflat de săptămâni de când ai aflat.
Vreau să spun, cine naiba eşti tu să mă judeci? Tu.
Eram acolo cu Nathan, eram gata,
iese cineva şi zice "Are cineva grijă de persoane vulnerabile?"
Şi faţa ta stupidă şi bosumflată mi-a apărut în cap şi am plecat.
Am plecat, gândindu-mă ce o să crezi despre mine.
Din cauza mea?
Ceea ce simt pentru tine,
e atât de ciudat
şi este enervant şi iritant
şi deprimant uneori, dar e un fel de dragoste.
Încerci să spui că mă iubeşti?
Nu, încerc să spun că într-un fel te iubesc.
Şi te întreb, este de ajuns?
Vrei să mergi să vezi un papagal mort?
Da.
Da, cred că da.